- Vrei să mergem la pescuit? - Peștii sunt înghețați.
Uită-te la mașina aia... Nu e drăguță? Probabil e un Ford.
Nu, nu e un Ford.
- Atunci ce e? - Nu știu, dar nu e un Ford.
- Leonard, ce faci? - Ce ți se pare că fac?
Poate vine cineva.
Nu vine nimeni.
Care-i problema?
Leonard, dragă. Îmbracă-te. Micul Dejun este gata.
Începem cu un test la istorie.
Păstrați privirea pe hârtiile voastre și la pauză să-mi aduceți cărțile.
Bună, Doamnă Lowe. Leonard poate ieși astăzi?
- Nu, îmi pare rău, astăzi nu. - Dar mâine?
- Nu va fi bine nici mâine. - Când va fi bine?
Nu știu.
Mulțumesc că ați trecut pe aici.
- Scuzați-mă... - Pe ea trebuie să o întrebați.
Spitalul Bainbridge, pot să vă ajut cu ceva? Dr. Franklin și Dr. Tyler
sunt într-o întâlnire. Pot să preiau un mesaj?
Sunt Dr. Malcolm Sayer, am o programare.
Luați loc, vă rog. Spitalul Bainbridge, pot să vă ajut cu ceva?
Când spui oameni, te referi la oameni vii?
Sunt aici pentru a aplica pentru un post de cercetare în laboratorul de neurologie.
Avem o cameră cu raze X.
Acesta este un spital de boli cronice. Postul este pentru un neurolog.
- Vei munci cu oameni. - Un doctor, d-le doctor.
- Ai avut pacienți la Institutul Carmel? - Rame.
Poftim?
A fost un proiect imens. Trebuia extras un decigram de mielina
din 4 tone de rame.
Am lucrat la proiect 5 ani, oricine altcineva a spus că nu este posibil.
- Nici nu se poate. - Acum știu asta. Am dovedit-o.
Poate înainte... la St. Thomas?
Doar cercetare?
Ducem lipsă de personal...
Nu a lucrat niciodată cu ființe umane...
Scuzați-mă, dvs. căutați pe cineva cu experiența clinică.
Oricât de mult am nevoie de un serviciu, probabil
mai sunt 100 de alți aplicanți mai buni decât mine.
Cum stă treaba cu facultatea?
Nu puteai termina fără ceva experiență clinică.
Ai luat un puls, temperatura. Ai pus diagnostice.
Atunci asta e.
Vrei postul, nu?
Pe aici, doctore.. Ai petrecut mult timp într-un spital de boli cronice?
- Probabil ți-ai aminti? - Păi, atunci cred că nu.
Avem M.S., sindrom Tourette, boala Parkinson,
pentru unele nu avem nici măcar un nume.
- Ce așteaptă? - Nimic.
- Cum se vor însănătoși? - Nu se vor. Sunt cronici.
O denumim grădină, pentru că tot ce facem este să-i hrănim și să le dăm apă.
D-le Kean? Pot să vă întreb...
Sunt născut în 1911 în Kingsbridge, New York.
Am venit aici în iulie 1955.
Înainte de asta am fost la Centrul Psihiatric Brooklyn.
Înainte de aia am fost o persoană.
Va fi mai ușor.
Nu crezi că va fi, dar va fi.
Nu, Buttercup... Du-te acasă la tine.
Bună dimineața, doctore... Am un nou venit pentru tine.
A fost adusă azi noapte. Aici e fișa ei.
Bună, sunt Dr. Sayer
Știi unde ești?
Mă auzi?
Asigurare medicală?
Numele ei este Lucy Fishman. A fost găsită cu sora ei
multe zile după ce soră a murit.
Nu are rude în viață. Întotdeauna a fost așa cum este acum.
Fără răspuns sau înțelegere. Și totuși...
Un reflex.
Dacă ar fi lovit-o, era un reflex, dar nu a făcut-o.
După cum vedeți, a prins-o.
Totuși este un reflex.
Dacă ați avea dreptate aș fi de acord.
Este ca și cum și-ar fi pierdut propria voință
și a împrumutat voința mângâi.
- Voința mângâi? - Scuzați-mă.
Încercați să faceți impresie bună, asta e, așa-i?
În continuare încă va acomodați.
Domni?oară Costello, ai grijă ca pacienții Doctorului Sayer
să fie reprogramați pe mâine.
Împrumuta voința mângâi?
E grozav.
În ordine, vă mulțumesc.
Anunță-ne dacă mai prinde ceva.
Voi fi dat afară. E în ordine, mă voi întoarce la școală.
Am uitat ceva?
Nu, am vrut să spun că am preferat explicația dvs.
Voi avea grijă de dvs. până va acomodați.
- Noapte bună, doctore. - Mulțumesc.
- Bună, sunt dr Sayer. - Eu sunt Waheedah.
- Cum te simți astăzi? - Bine, mulțumesc...
Da, scuze. Ce formă? Da, aștept.
În ordine. Trei, unu, doi.
Mulțumesc. La revedere.
Bună.
- Yipee! Suntem pe orbită. - Acum putem încerca să fim imponderabili.
Să sărbătorim cu deliciosul Nestle's Quick.
Aroma de ciocolată Nestle's este din afara pământului.
Salut, vouă acolo sus, e timpul să realimentăm cu deliciosul Nestle's Quick.
Lucy..
Ai ieșit...
Anthony, vrei să mă ajuți să mutăm asta?
Scuzați-mă.
Lucy, aproape ai ajuns.
Aici ai apă, Lucy.
Mă întreb oare de ce îți cresc unghiile așa repede?
Trebuie să fie jeleu care ți-l dau ăștia.
Jeleu, jeleu, zi după zi.
Jeleu roșu, jeleu galben, în fiecare zi jeleu.
Am uitat să îți spun, d-na Ciooper a murit. Ți-o amintești?
Era drăguță. Mereu avea o vorbă bună.
Câinele ei, aș fi putut trăi și fără el.
- Scuzați-mă? - Bună.
Vă vorbește vreodată?
- Evident că nu. Nu în vorbe. - Vă vorbește în alte moduri?
Cum anume?
- Nu aveți copii. - Nu.
Dacă ați avea, ați ști.
Spune "schizofrenie atipică".
"Isterie atipică" acesta.
"Deteriorare atipică de nervi".
"Nici o schimbare de la ultima examinare".
"Nici o schimbare sau terapie recomandată."
Foarte drăguț.
Acesta are "Nici o schimbare" din 09.11.1944
Astea sunt 25 de ani.
La un moment dat toate chestiile astea atipice ar trebui să dea ceva tipic.
Dar ce anume tipic?
Doctore, vrei să mergem la o cafea sau orice altceva?
Ceai?
În mod normal aș spune da, dar mi-am făcut alte planuri.
- Altă dată. - Da.
"Encephalitis lethargica"
Unde este?
Scuze, credeam că cineva a uitat lumina aprinsă.
Am găsit legătura. Toți ăștia au supraviețuit o encefalită
cu ani înainte să ajungă aici. Vedeți? În anii 1920.
- Nu e minunat? - Da, mă întorc mai târziu.
Câți ai găsit aici?
Cinci. Și cred că sunt mai mulți.
Cum sunt?
Așa cum i-ați descris atunci: "Inconsistenți ca niște stafii".
Doar că... mulți dintre ei erau copii atunci.
Da, copii care au adormit.
Mulți au murit în perioada acută a bolii.
Cei care au supraviețuit... care s-au trezit
păreau a fi bine, ca și cum nimic nu se întâmplase.
Noi nu realizăm cât de mult afectase infecția creierul.
Au trecut ani. Cinci, zece, cincisprezece
înainte să apară aceste simptome neurologice ciudate.
Dar au apărut.
Am început să le văd la începutul anilor 1930.
Bătrâni aduși de către copii lor.
Tineri aduși de părinții lor.
Nu se mai puteau îmbrăca, nici hrăni singuri.
În majoritatea cazurilor nici nu mai vorbeau.
Unele familii au înnebunit.
Oameni odată normali
erau acum
altundeva.
Cum e să fii ca ei? Ce o fi gândind?
Nu gândesc.
Virusul nu a cruțat facultățile superioare ale lor.
- O știm că un fapt cert? - Da.
- De ce? - Fiindcă alternativa este de neimaginat.
Sunt pentru aranjatul locului ăstuia, dar de fapt ce facem aici?
Am o bănuială.
Ce o oprește pe Lucy să ajungă la cișmea?
Nimic.
Exact, câmpul vizual se termină. Nu există un șablon.
Nimic să o constrângă să meargă mai departe.
- Așadar, facem noi ceva. - Exact.
Se uită pe...
- Vreau să știu mai multe despre fiul dvs. - Desigur.
Ceva nu era în ordine cu mâinile lui. Nu mai putea să scrie.
Nu mai putea face treaba.
Spuneau că ar trebui să îl scot de la școală,
Avea 11 ani.
Încet, încet, se agrava.
Mă chema și când intrăm el stătea la biroul lui
în transă. O oră, două... Apoi era iar bine.
Într-o zi m-am întors de la lucru și l-am găsit la el în pat.
Tot spunea "Mamă, mamă?"... Brațul lui era așa, se întindea după ceva.
"Ce dorești, Leonard?"
Nu a mai vorbit nici odată. Era ca și cum ar fi dispărut.
În același an, mai încolo, l-am dus la Bainbridge.
Era... noiembrie 14, 1939.
Avea 20 de ani.
Ce a făcut acei 9 ani în această cameră?
Citea. Iubea cititul. Citea tot timpul.
Chiar?
Era tot ce putea face.
De ajuns.
În ordine, Leonard. Am terminat.
Nimic, nimic, nimic și... Nimic.
- E una din statuile tale. - Exact.
Dă-mi sarea.
- Ce zici de asta? - Cum adică? E stroboscopul.
Greșești. Toată partea dinainte e stroboscopul.
Asta e când i-am spus numele.
Scuzați-mă.
Direct prin mijloc.
Eu pot prinde mingea.. Aruncă-mi mingea.
Ăștia sunt toți? Adu-i înăuntru aici cu restul.
Trebuia să-i acord divorțul lui David. Credeam că vrea să fie tată...
Pacienții au primit medicația de dimineață.
Dr. Sayer a sperat că aveți puțin timp liber.
Veniți cu mine, vă rog.
Este o arie frumoasă. Priviți-i îndeaproape pentru. orice reacție.
"Spune-mi Ishmael."
"Cu ceva ani în urmă, nu contează exact câți,
având bani puțini și neinteresându-mă ceva anume."
Leonard, știu că mă auzi.
Încearcă să îmi răspunzi când îți rostesc numele.
Nu este orice muzică. Este ceea ce le place.
E ca și cum se mișca doar la muzică ce îi mișcă.
Nu am găsit încă nimic ce să îl miște pe Bert.
Stau aici toată ziua, dacă îi las.
Eu trebuie să joc prima carte.
Leonard... L...
Acesta este Frank. Ajută-mă să îl ridic în picioare.
E altceva ce îl mișcă... Contactul uman.
Stai acolo un minut.
Nu poate umbla fără mine. Dacă îi dau drumul, cade.
Nu te las să cazi.
Dar... va veni cu mine peste tot.
Este ca și cu mingea, este voința mea care o împrumută.
Voința altei ființe umane.
Încep prin a muta indicatorul la L, de la Leonard.
Când simt ca muți indicatorul, eu mă opresc și preiei tu.
Înțelegi?... În ordine. Încep.
Nu, poate nu am fost suficient de clar. Greșeala mea, eu...
L... bine, bine. Acum la E.
E, bine.
S...
P...
Silabisești altceva.
"Privirea lui, de la privitul prin bare,"
a devenit atât de plictisită, că nu mai poate accepta nimic.
Pentru el era ca și cum erau 1000 de bare
și după 1000 de bare, nici o lume.
În timp ce pășește în cercuri strânse, iar și iar,
pașii lui puternici sunt dans ritual în jurul unui centru.
unde o voință mare sta paralizată.
Uneori cortina ochilor se ridică, fără vreun sunet și o siluetă intră,
alunecă prin liniștea îngustă al umerilor,
"ajunge la inimă, și moare."
Ai auzit de un medicament numit L-Dopa? Este o dopamină sintetică.
Da, pentru pacienți cu Parkinson...
De ce?
Scuzați-mă, îmi pare rău!
100 de ani ar trece înainte ca neuropatologia modernă
ne-ar permite să localizăm prejudiciul în creierul Parkinsonian.
Cu dezvoltarea medicamentului L-Dopa, putem promite pentru prima oară
pacientului Parkinsonian o viață mai normală prin administrarea L...
Sunt foarte curios de medicamentul ăsta. Ați dat peste cineva care...
- Scuzați-mă, dr... - Sayer
Ați dat peste vreun pacient cu encefalită?
După ce termin, dr. Sayer. Dacă nu vă supărați.
După cum spuneam... prin administrarea L-Dopa.
Credeți că un tremur extrem Parkinsonian
ar apărea ca nefiind nici un tremur?
- Cu mine vorbiți? - Oh, da.
Imaginați-vă să accelerați un tremur până la punctul de imobilitate.
Imaginați-vă un pacient cu toate simptomele Parkinsoniene accelerate.
Tremurul mâinilor, legănatul capului, accelerarea vorbitului.
Nu ar putea să prăbușească persoană și să devină ca o piatră?
Nu știu. Poate.
- Credeți că L-Dopa ar ajuta? - Dr. Sayer, așa e?
Eu sunt un chimist, dvs. sunteți medicul. Vă las pe dvs. să faceți prejudiciul.
Freud credea în miracole, prescriind cocaină drept bomboane.
Noi toți credeam în cortizon până toți pacienții au făcut o psihoză.
- Acum este L-Dopa? - Cred că este prea devreme să spunem asta.
Cu tot respectul, este mult prea devreme să spunem asta.
Lăsați chimiștii să facă prejudiciul, doctore.
Dar eu...
Dr. Kaufmann, ați citit cazul acesta?
"Medicament nou permite pacienților paralizați să mănânce jeleu."
Da, le citesc pe toate. Cu simțul datoriei, serios.
Toate cele 30 de cazuri aveau un Parkinson ușor.
"Parkinsonii" tăi nu s-au mai mișcat de decenii.
Poate ar trebui să vă mai uitați odată, domnule.
Vă descurcați mai bine de atât.
Vreți o conexiune, asta nu înseamnă că există una.
Ceea ce cred, ceea ce știu, este că sunt vii înăuntru.
Cum știi una ca asta? Fiindcă prind mingi de tenis?
Pur și simplu știu.
- Câți credeți că ar putea fi puși? - Toți.
Unii... Unul.
Unul.
Cu acordul familiei, semnat.
Leonard are Parkinson?
Nu... Simptomele lui sunt ca cele de Parkinson,
dar pe de altă parte nu sunt.
Ce va putea face medicină pentru el?
Nu știu ce va putea face, dacă va putea face ceva.
Ce crezi că va face?
Nu sunt sigur, a fost conceput pentru o total altă dezordine.
Ce speri că va face?
Sper... îl va readuce de oriunde este el.
- La ce? - La lume.
Ce îl așteaptă aici după toți acești ani.
Dvs. îl așteptați.
Tot, vă rog.
- La 200 mg nu a arătat nici un răspuns. - Poate acidul din suc a neutralizat-o.
- Poate are nevoie de mai mult. - Poate are nevoie de mai puțin.
Voi încerca cu lapte.
500mg
- Vă voi suna dacă se schimbă ceva. - Da.
Mulțumesc.
E liniște.
E târziu. Toată lumea a adormit.
- Eu nu dorm. - Nu, tu ești treaz.
Îmi dai voie?
Eu.
Leonard, cineva e aici să te vadă.
Mamă... mamă!
- Numele meu este Eleanor. - Eleanor.
- Îmi face plăcere să te cunosc. - Îmi face plăcere să te cunosc.
- Doamnelor? - Acum, ce am mai făcut?
Oh, Doamne.
Ce mai faceți, domnule? Numele meu este Margaret.
Beth
Anthony. Ce mai faci?
Minunat. Ce mai faci tu?
Și eu minunat.
- L-ai cunoscut? - Nu-i așa că arată bine?
Eu n-aș suporta să pierd 30 de ani din viață, dvs. ați suporta?
El realizează treaba asta, nu-i așa?
Întoarce-te încoace, te rog. E un aparat foto numit Polaroid. Mulțumesc.
Face o poză în mai puțin de un minut. Fantastic.
Acum am putea încerca asta.
Splendid... aș vrea să mergi până în capătul camerei.
Gata? Du-te.
Foarte bine.
Acum înapoi.
Asta a fost foarte repede... Să mai iau niște film.
Trebuie să te întinzi cel puțin. Ai nevoie de odihnă.
Mi-e frică să închid ochii. Dacă închid ochii, voi...
Vei dormi. Când te trezești dimineața, va fi a doua zi dimineață.
Promit.
Barca bebelușului, o lună de argint plutind pe cer.
Bebelușul pescuiește un vis, pescuind ici și colo.
Plutește, puișor, plutește
afară pe mare.
Doar să nu uiți să te întorci la mine.
Ce loc minunat a devenit Bronx-ul.
Aia e școala mea.
- E muzica clasică? - Poți alege orice muzică.
- Ce e aia? - E rock 'n' roll.
Intră.
Nu, s-a întâmplat ceva cât timp ai fost plecat. Se numește poluare.
Leonard, asta nu e bălăceala, e înotat.
Nu știu dacă spitalul are acoperire pentru asta.
- Hai! - Nu.
Leonard, vine fluxul.
Ăsta este sistemul periodic al elementelor.
Pot să îmi datez inițierea în știință prin el.
E minunat, zău... Este universul în esență sa.
Ai aici metalele alcaline, aici halogenii, gazele inerte.
Fiecare element își are locul în ordinea asta.
Nu o poți schimba.
Ele sunt sigure, orice ar fi.
Nu ești căsătorit?
Eu? Nu... Nu sunt foarte bun cu oamenii.
Nu am fost niciodată, Leonard... Îmi plac.
Mi-aș fi dorit să am mai mult decât o înțelegere rudimentară a lor.
Poate, dacă ar fi mai puțin imprevizibili.
Eleanor nu ar fi de acord cu tine.
- Eleanor? - Domni?oară Costello.
Ți-a vorbit despre mine?
Ce a spus?
Că ai fi un om bun. Că te îngrijești foarte mult de oameni.
Aș vrea să îi pun și pe restul pe medicație. Îmi dau seama că ar putea fi scump.
- Aveți idee cât de scump? - Da, am vorbit cu Ray.
Am o estimare...
Farmacistul spune că, dând aceeași cantitate că d-lui Lowe, ar fi
12.000
- Cât? - 12.000 $
Într-o lună? Nu pot apărea în fața consiliului cu asta.
Ce ar fi să ne adresăm direct patronilor?
Ei deja dau tot ce pot.
Trebuie să-i convingem să dea mai mult decât cu ce sunt obișnuiți.
Poate dacă îl văd pe dl. Lowe.
Supraestimați efectul lui asupra oamenilor.
Vorbim despre bani.
Era o rigiditate extremă a musculaturii axiale.
Este o deteriorare gravă a reflexului postural.
E o rigiditate de tip originară din creier. O meningită.
Ce este cel mai uimitor este efectul de mască al feței,
ceea ce acum știm că nu este de confundat cu apatie sau catatonie.
Nu așa științific. Calmează-te!
Unele lucruri îl mișcau, totuși.
Menționarea numelui lui, note ale unei anumite muzici.
Atingerea unei alte ființe umane.
Dar aceste treziri erau rare și pasagere, durând doar un moment.
În rest era așa cum îl vedeți aici, într-un metaforic,
dacă nu fiziologic echivalent al somnului. Sau chiar moarte.
Asta îi era condiția când l-am găsit la spital
și calitatea vieții lui în ultimii 30 de ani.
- Acum? - Oricând ești pregătit.
Numele meu este Leonard Lowe.
Mi s-a explicat că am fost plecat o bună bucată de timp.
M-am întors.
Uite așa. Poți să le iei.
Mulțumesc foarte mult.
- Dr. Sayer! - Ce e?
E un adevărat miracol.
- Unde îmi sunt ochelarii? - Pe nas.
Poate fi?
Vorbesc.
Vorbesc... Cine ești tu?
Mulțumesc că ați venit. Lucrurile sunt puțin diferite astăzi.
Am... am avut un vis ciudat.
Trebuie să îți iau tensiunea.
Am șezut 25 de ani. Ai ratat ocazia.
Ești în ordine?
- Am nevoie de farduri. - Ok, se poate rezolva.
Și niște vopsea pentru păr... negru.
- Negru? Rose ești sigură? - Da, întotdeauna a fost negru.
Dr. Sayer, ceva despre pomi fructiferi.
- Taie pomii fructiferi. - Așa voi face.
Vreau un grătar, în sânge.
Pireu de cartofi și sos de friptură. Fasole verde.
Eram conștient de lucruri, dar nimic nu însemna ceva pentru mine.
Nu era vreo legătură pentru mine. Au fost un război sau două.
Azi dimineață am mers la baie de una singură.
Cred că îmi plăceau așa cum erau înainte.
Rolando, poți să îmi vorbești? Eu sunt, Domni?oară Costello.
Mă înțelegi?
- Lucy... În ce an suntem? - În ce an suntem?
În '26, prostuțule.
Hai Miriam, fii de gașcă.
"Ca puhoaiele care năvăleau asupra Bastiliei,"
echipa Mighty Mets a năvălit la vestiare
în noaptea lor glorioasă.
Și a explodat una din cele mai zgomotoase, sălbatice,
umede sărbătoriri de victorie în istoria baseball-ului.
Ridicați din ridicol după șapte
"sezoane sărăcăcioase, au întors casa pe dos."
- Salut, Sydney. - Salut.
- Mergem în același loc? - De fapt, nu știu.
Toată lumea să stea laolaltă!
- Adu-l înapoi pe Leonard. - Anthony, vrei să-l aduci pe Leonard?
Toată lumea, vă rog, să stea în grup.
- Ce face tatăl meu? - La fel.
- Mamă, poate n-ar trebui să mergi. - Desigur, vreau să merg.
Nu poți sta acolo, Leonard, ori ușa nu se va închide.
- Nu înțeleg. Sydney merge. - El este pacient.
- Nu același gen de pacient. - Totuși e un pacient, tu nu ești.
- Sunt mama ta. - Mai merg și alte mame?
Ce ți-ai făcut la păr?
- Este un cauciuc. - Știu... Nu sunt un idiot.
- Mă tratați ca pe un dobitoc. - Vom avea grijă de asta.
- Ești gata? - Voi rămâne aici.
- De ce? Care-i problema? - Sunt OK, doar că...
Fă cu mâna.
Doctore, haide.
Ești sigur? Ești în ordine?
Sunt bine. Ne vedem mai târziu. Distracție plăcută.
Bună... chiftele, vă rog.
- Chiftele. - Și eu chiftele.
Mă urmărești?
Scuze, glumeam doar. Te-am văzut sus adineaori.
- Vizitezi pe cineva? - Nu.
Lucrezi aici.
Locuiesc aici.
Ești un pacient?
Nu arăți ca un pacient.
Nu?
Întotdeauna am iubit carnegia.
Dr Sayer... Dvs. ați ales locul ăsta?
- De ce? - Întotdeauna vin aici.
E un loc drăguț, dar după prima oră pierde ceva.
- Anthony crede că grupul e plictisit. - Sunt.
Mă gândeam să îi ducem la operă...
Sau la Muzeul de Istorie al Naturii?
Nu... Sunt o grămadă de chestii moarte, împăiate acolo.
Unde altundeva?
- E legal din nou? - Da, de ceva timp.
Doamnelor, ce vă pot aduce?
Un Rob Roy sec.
Un Rob Roy pur.
Lucrez turele de noapte la cantina asta.
Cu puțin timp înainte să intru, vin să îmi văd tatăl.
Obișnuia să meargă la toate meciurile, așa că îi citesc toate articolele sport.
Nu știu dacă știe că îl vizitez. Mama crede că nu.
Dar tu crezi.
Câteodată cred că văd ceva... Cred că văd o schimbare.
Și pentru un moment îl văd cum era înainte de atac.
După aceea dispare; nu sunt sigură că am văzut ceva. Are vreun înțeles?
Da.
Așadar, de ce ești aici?
- Sunt sub medicație. - Pentru ce?
Fără ea sunt cam ca și tatăl tău.
- Dar sunt în ordine acum. - Asta e bine.
Eram așa sigură că vroia șuncă, pâine de grâu prăjită, cafea
I-am adus mâncarea fără să îi iau comanda.
El doar a spus: "Ai uitat roșiile".
Ni se terminaseră. De aceea nu i-am adus.
Mi-a făcut plăcere să vorbesc cu tine.
Și mie mi-a făcut plăcere să vorbesc cu tine.
- Paula? - Da.
Știe... Tatăl tău știe că îl vizitezi.
Doctore, aceștia îmi sunt prietenii.
Nu-i așa că e drăgălaș?
Miriam, nu știu cum să îți spun, așa că ți-o spun direct...
Soțului tău
i s-a acordat divorțul în 1953.
Slavă Domnului!
Ia te uită! Pontiac Firebird, motor de 400...
Păi asta da mașină, omule.
- Lucy, vrei să îmi dai mâna? - Ia-mă din locul ăsta.
- Greșit. Aici e. - Mi se pare că pierd.
Cred că ți se schimbă norocul... Foarte drăguț.
- Cum merge treaba? - Cum merge treaba?
Da, cum te simți?
Păi, părinții îmi sunt morți, nevastă-mea e într-un sanatoriu,
fiul meu a dispărut înspre vest, undeva...
Mă simt bătrân și înșelat. Așa mă simt.
M-am oprit la magazin și am mai luat niște creioane.
Și am mai luat asta...
Un echer mic.
Îmi e de folos, da.
E foarte drăguț.
- Mă întorc imediat. - Leonard?
Nu a vorbit niciodată despre fete.
Cu siguranță nu a avut niciodată de-a face cu ele.
E puțin ridicol, toată treaba asta cu fetele. Nu ți se pare?
E un om adult.
Mi-a spus că ar trebui să iau o vacanță. Să plec câteva zile să mă relaxez.
Sunt convins că a vrut să spună că meritați, ceea ce chiar meritați.
Nu pot să-l las singur în locul acesta. Ar muri fără mine.
Fete!
Alo?... Dr. Sayer? Trebuie să vorbim.
Leonard?
Cred că e important să discutăm niște lucruri. Trebuie să vorbim.
Ce fel de lucruri?
Lucruri care contează, ce mi s-au întâmplat. Lucruri pe care le înțeleg acum.
- De unde suni? - Din biroul tău.
- E foarte târziu. - Este?
- Rămâi acolo, vin imediat. - Bine
- Dr. Sayer, ia loc. - De ce? Care-i problema?
Trebuie să spunem la toți. Trebuie să le reamintim cât de bine este.
Cât de bine este ce, Leonard?
Citește ziarul. Ce spune? Doar lucruri rele.
Oamenii au uitat ce înseamnă viață. Ce înseamnă să trăiești.
Trebuie reamintiți despre ce au și ce pot pierde.
Ceea ce simt eu este bucuria vieții, darul vieții, libertatea vieții!
Spune că oamenii nu apreciază lucrurile simple.
Muncă, joacă, prietenia... familia.
Era așa agitat încât a vorbit până la 5 dimineața.
- Este eliberarea, mânie... - Sau dragoste?
Da, ceea ce spune este corect, totuși. Nu știm cum să trăim.
Dar la 5 dimineața!
- Waheedah... Cum ești? - Sunt bine.
- D-le Lowe, sunteți în ordine? - Da.
- Ce este ceea ce doriți? - Cel mai simplu lucru.
Și asta ar fi?
Să ies la o plimbare, dacă vreau, ca orice om normal.
- Ești liber să ieși la o plimbare. - Chiar? Singur?
Care ar fi diferența?
Uitați, nu sunt un criminal. Nu am comis nici o crimă
Nu sunt un pericol pentru mine sau alții.
Cu toate astea nu mi se permite să mă plimb singur.
Nu ați trezit un lucru, ați trezit o persoană... Eu sunt o persoană.
Realizați ostilitatea subconștienta ce ne-o arătați?
Cum pot să realizez dacă nu este conștientă?
Sunt curios. Ce ai face dacă ai ieși?
Aș ieși la o plimbare, m-aș uita la lucruri, aș vorbi cu oameni.
Aș decide încotro vreau să merg. Toate lucrurile ce dvs. vi se par firești.
- Asta e tot? - Asta e tot.
În ordine... vom evalua situația și vă vom anunța.
- Ești bine? - Da, n-a fost nimic, am fost stresat.
Ce au spus?
Că nu au date suficientă pe moment
și că e nevoie de continuarea observației pentru diagnostic.
E o lume diferită afară, pentru care poate nu ești pregătit.
Nu pot fi responsabili pentru ce ți s-ar putea întâmpla.
Au spus nu.
- Și tu ce ai spus? - Ei nu trebuie să îmi asculte părerea.
Ai fost de acord cu ei?
Da.
Nu sunt sigur că am trecut peste hop și că asta... e nimic.
E un medicament în testare;
avem nevoie de timp să evaluăm lucrurile înainte...
- Leonard, unde mergi? - La plimbare.
Sunt Dr. Sayer...
- Unde mergeți? - Ies afară.
Pacienților nu le este permis mai departe de aici.
Nu va îngreunați situația.
Vreau doar să merg la plimbare!
Nu este bolnav psihic, asta nu este necesar. Dați-i drumul!
Vă rog, nu este violent!
Nu înțeleg, nu a făcut probleme niciodată.
Era liniștit, politicos și respectuos. Nu a pretins niciodată nimic.
- Nu a fost niciodată nesupus. - Pentru că a fost catatonic, Doamnă Lowe.
Vorbesc despre când era copil.
Îmi cer scuze.
Nici nu știu cine e cel de dincolo. Nu cred că el știe.
L-ați transformat în ceva ce el nu e.
Nu noi suntem cei cu defecte, ei sunt. Noi nu suntem în criză, ei sunt!
Noi am trecut prin ce e mai greu și am supraviețuit. Lor le frică.
Pentru că ei știu.
Ei știu! Ei știu!
Pentru că noi... le reamintim
că există o problemă
la care ei nu au un răspuns.
Nu vor fi niciodată vindecători până nu realizează asta și văd problema.
Până recunosc că există o problemă și că problema nu suntem noi.
Nu noi suntem problema, ei sunt!
Nu a putut să dea drumul la furie timp de 30 de ani.
- La fel ca ceilalți. - Cred că e mai natural comportamentul lui.
Crezi că ticurile și paranoia sunt semne de comportament natural?
Da, pentru că este în locul ăsta... L-am trezit și l-am închis într-o cușcă.
Asta nu e paranoia; este un fapt real.
Am 20 de bolnavi psihic care refuză să mănânce, care n-au idee de ce o fac.
- Până când să meargă treaba asta așa? - El știe de ce. Vrea afară.
Dl. Lowe nu este Mesia din pavilionul 5. E un om cu probleme.
Nu a fost reînviat, i s-a fost dat un medicament de dvs.
Un medicament nu tocmai miraculos.
- Restul sunt bine. - I se administrează de mai mult timp.
Îmi e simpatic
dar nu îl voi lăsa să pericliteze sănătatea celorlalți pacienți.
- Scuzați-mă. - Nu putem permite.
E în ordine.
- Cum te simți astăzi? - Sunt bine.
- Cum ești tu? - Mai bine ca niciodată.
- Care-i rolul acestor domni? - Acești domni mă apăra.
- Aș vrea să n-am nevoie de ei. - Încearcă cineva să-ți facă rău? Cine?
Cine? Asta e? Cine? Nu se știe niciodată.
Cineva la cine nu m-am așteptat. Vezi istoria.
Fiecare pacient din pavilionul ăsta crede că se face un complot împotriva lui.
Ei înțeleg greșit, doar sunt nebuni.
Ți s-a înrăutățit situația.
Medicamentul nu e bun. Tot ce ți se întâmplă sunt efectele secundare,
ele te fac să te comporți astfel.
Apreciez că vii să mă vizitezi, dar am treabă.
Te rog, uită-te la tine.
Nu uită-te tu la tine! Eu sunt bolnav.
Boala m-a scos din lumea asta și m-am luptat să mă întorc.
M-am luptat 30 de ani și mă mai lupt.
Dar tu...
Tu nu ai nici o scuză, ești doar un om speriat, singur și fără nimic!
Fără viață, fără nimic! Tu ești cel care doarme.
Ți s-ar putea lua medicamentul... Ei o pot face.
Te poți trezi dimineața și nu o mai ai.
Pleacă de lângă mine!
Sunt bine. Mulțumesc..
Am căzut doar.
Ajută-mă.
Poți umbla?
Nu îi voi lăsa să îți ia medicamentul. Vom lucra împreună.
A avut o reacție adversă la medicament. Are ticuri.
Nu este îngrijorat de cum arată,
ci de efectul lui asupra restului pacienților.
Vom lucra la doza lui; e pregătit pentru orice efect.
Vrea ca restul să fie pregătiți. Trebuie să mă ajuți cu asta.
- Salut, Leonard. Bine ai revenit. - Mulțumesc.
- Ce mai faci? - Ești bine?
- S-a făcut așa liniște aici. - Fiindcă te așteptam.
Arăți bine, Len, tot mai bine.
Ce e dacă s-a săturat, pur și simplu?
Dacă e doar o chestiune de timp pentru noi toți?
Nu există motive medicale de a crede
că ceea ce i se întâmpla lui, vi se va întâmpla și vouă.
De ce nu?
Sunteți toți persoane distincte... Și sunteți bine, nu-i așa?
A fost drăguț, Lucy.
Am învățat melodia asta cu foarte mult timp în urmă.
Știu în ce an suntem.
Pur și simplu nu pot accepta să fiu mai bătrână de 22 de ani.
Nu am deloc experiență.
Știu că nu mai e 1926.
Dar am nevoie să fie așa.
- Ce faci, Leonard? - Mai bine ca niciodată.
Cum sunt restul? Vorbesc despre mine?
- Sunt speriați. - Ar și trebui să fie.
- Poți opri chestia asta? - Nu sunt sigur, încerc.
- Nu renunța la mine. - Nu renunț.
425, da..
Am primit o vedere de la fiul meu.
Sunt bine, după care totul se oprește.
Nu există avertizare, e ca un întrerupător care se stinge.
Ceva trebuie să mă ducă înapoi. Un sunet, o atingere,
apoi pot să mă mișc din nou. Sunt bine iar.
Nu e că mă simt rău, doar că nu simt nimic.
E ca și cum aș fi mort. Nimic.
E ca și cum nu mai sunt o persoană. Doar o colecție de ticuri.
Nu că m-ar deranja. Câteodată îmi fac viața mai interesantă.
Nu sunt sigur cine are controlul, eu sau ele, dar nu ar trebui să existe.
Până la 5.
Încă puțintel...
E bine când lucrez. Mă simt bine aici.
- Lista de cărți înaintează binișor. - Mi-ar plăcea să o văd.
E în ordine, altă dată.
- Ce se întâmplă? - Ai o criză oculogirică.
Adu camera de filmat!
Nu pot face asta... Opresc cameră.
Nu! Privește, privește!
Învață, învață, învață... Învăța pentru mine.
Să vedem... 625.
- 675, doar... - Bine.
Nu mai pot citi! Nu pot să îmi țin ochii într-un loc.
Mă tot întorc la început, la început...
- I-am lăsat pe toți baltă. - Nu.
Te-am lăsat baltă. Ba da, sunt grotesc.
Nu ești. Nu mai ascult asta.
Sunt grotesc. Privește-mă și spune-mi că nu sunt!
Nu ești.
Asta nu sunt eu.
Când fiul meu s-a născut sănătos, nu am întrebat de ce.
De ce am fost așa norocos? Am meritat eu copilul ăsta perfect? Viața asta perfectă?
Dar când s-a îmbolnăvit, poți fi sigur că am întrebat de ce, am pretins să știu.
De ce se întâmplă? Nu puteam face nimic.
Nu puteam merge la nimeni să spun: "Oprește asta, te rog, oprește asta."
"Nu vezi că fiul meu suferă?"
Fiul meu suferă. Te rog, oprește!
- Se luptă, Doamnă Lowe. - Pierde.
Am muncit... au venit prietenii, am mers la dans. Cam asta a fost.
Minunat. Nu am făcut niciodată așa ceva.
Vei face.
Nu îmi vor da niciodată drumul de aici ... și nici nu ar trebui.
Încă tot nu sunt bine... și tu vezi asta.
Mi-e bine când te văd.
Nu mă voi mai întâlni cu tine.
Vreau doar să îmi iau rămas bun.
Nu-i așa că e drăguț?
- Acum? - Oricând ești pregătit.
Mă numesc Leonard Lowe.
Mi s-a explicat că am fost plecat o bună bucată de timp.
M-am întors.
- Cum e să te fi întors? - Prima dată am crezut că e un vis.
Când ți-ai dat seama că nu e un vis?
Când am vorbit și m-ai înțeles.
I-ai spus că sunt un om bun.
Cât de bine e să dai viața... doar pentru ca să o iei din nou.
Nouă la toți ne este dată și luată.
De ce nu mă încălzește asta?
Pentru că ești un om bun.
Pentru că îți este prieten.
Vară a fost minunată. Un anotimp al renașterii și inocenței. Un miracol.
Cincisprezece pacienți și pentru noi, îngrijitorii.
Dar acum trebuie să realizăm realitățile miracolelor.
Putem să ne ascundem după știința și să spunem că medicamentul a dat greș.
Sau că boala s-a reîntors.
Sau pacienții care n-au făcut față situației de-a pierde câteva decenii din viață.
Adevărul este că... nu știm ce a mers prost și ce a mers bine.
Ceea ce știm însă este că, odată cu închiderea ferestrei chimice,
o altă deșteptare s-a petrecut.
Ca spiritul uman este mai puternică decât orice medicament.
Asta este ceea ce trebuie nutrit.
Cu munca, joacă, prietenie, familie.
Astea sunt lucrurile care contează.
Asta este ceea ce noi am uitat.
Lucrurile simple.
- Păi... Noapte bună. - Noapte bună.
- Eleanor? - Da?
Care-i problema?
Mă întrebam oare ce faci în seara asta? Dacă ai alte planuri...
Nu, eu...
- Nu ai planuri? - Nu, nu am...
Mă întrebam dacă tu... noi... tu și cu mine am putea...
Dacă am putea merge la o cafea.
Da, mi-ar face plăcere.
- Mașina mi-e aici. - Ce zici să ne plimbăm?
Dr. Sayer și echipa lui au continuat să lucreze
cu pacienții post encefalici,
încercând noi tratamente pe măsură ce
deveneau disponibile. Leonard și mulți dintre
pacienți au trecut prin scurte treziri, dar niciodată așa dramatice ca în vara lui 1969.
Dr. Sayer continuă să lucreze la un spital de boli cronice din Bronx.
Hai să începem.